På flugt om natten
Vent. Kom tilbage.
Hvor skal du hen? Er du bange for mig?
Hvad laver du i din natkjole her på dette øde sted?
Er du flygtet? Jeg ved det ikke.
Nå. Hvad hedder du?
Elisabeth.
Vær sød at tage mig med.
De må ikke tage mig med igen.
Hvem taler du om? Det ved jeg ikke. Jeg ved det ikke.
Jeg må flygte. Tag mig med.
Hjælp.
Elisabeth.
Hjælp mig.
Er du her alene? Det tror jeg nok.
Ja, jeg er alene.
Bare rolig. Når det bliver lyst, er vi i Paris.
Elisabeth. Efterlad mig ikke.
Sig bare hvor jeg skal sætte dig af.
Hører du? Hvor bor du?
Stop bilen. Lad mig stige ud.
Er du ikke bange? Mig? Bange?
Hvorfor skulle jeg være bange?
Lige før var du da bange. Du tiggede mig.
Jeg ved ikke hvad du taler om.
Jeg kender dig slet ikke. Lad mig komme ud.
Hvad er der nu?
Jeg... Jeg har intet sted at gå hen.
Jeg kan ikke huske hvor jeg bor.
Du behøver da ikke at være bange for mig.
Tak.
Jeg kommer på det om lidt. Jeg forstå det ikke.
Følg efter dem. Vi må fange hende.
Jeg har desværre ikke har noget tøj til dig.
Jeg bor alene.
Jeg ved ikke noget mere.
Min hukommelse er helt tom.
Du sagde at jeg løb på vejen.
Det kan jeg ikke huske.
Du tog mig med i bilen, sagde du.
Det kan jeg heller ikke huske.
Jeg kan ikke huske, hvad der skete før jeg kom her.
Jeg kan ikke engang huske hvad jeg hedder.
Du hedder Elisabeth.
Du var flygtet. Det var mørkt og du var bange.
Veronique. Hvor er Veronique?
Hvad har de gjort ved hende?
Husker du det navn? Hvem er det?
Jeg ved det ikke.
I nat løb du på vejen og du råbte om hjælp.
Nej, det passer ikke. Det er umuligt.
Du tiggede mig om at hjælpe dig. Nej.
Det kan jeg ikke huske.
Min hukommelse er tom. Du hedder Elisabeth.
Hvem flygtede du for?
Var du alene? Jeg syntes, jeg hørte nogen kalde.
Var du alene? Hvem var efter dig?
Undskyld. Jeg skal ikke presse dig.
Det er som om du glemmer lige så hurtigt igen.
Mit navn har du sikkert også glemt igen.
Jeg fortalte dig det, da vi kom hertil.
Du... Du hedder...
Der kan du bare se.
Om lidt har du glemt, hvad du laver her og hvem jeg er.
Det er ikke kun hukommelsestab.
Alt hvad der sker, forsvinder så snart det sker.
Du har helt mistet hukommelsen. Du kan ikke huske nogen.
Du kan selv ikke huske hvem du er.
Jeg har ondt i hovedet.
Det er som om jeg leder efter så meget...
som hændte mig for længe siden.
For længe siden. Men jeg kan ikke finde det igen.
Jeg har kun uklare billeder, som er langt væk.
Hvad for billeder? Sig mig det.
Veronique.
Jeg holder hende i hånden. Vi løber.
Hvor? Hvor var det?
Det er mørkt.
Veronique er nøgen.
Hun slipper min hånd.
Jeg er helt alene, fortabt i natten.
Så ser jeg to lysstriber.
Der er det hele.
Det var lige inden jeg fandt dig.
Det var mine billygter du så.
Du var altså ikke alene. Du holdt Veronique i hånden.
Hvad er der sket med hende? Det ved jeg ikke.
I var flygtet.
Du i n natkjole og Veronique nøgen. Kom I fra et hospital?
Jeg bønfalder dig. Det er forbi.
Det jeg lige fortalte dig er allerede væk igen.
Jeg ser på dig.
Du står over for mig.
I denne verden. Den eneste der eksisterer for mig.
Verden lige nu. Du må ikke forlade mig.
Du er den eneste erindring jeg har tilbage.
Robert. Robert.
Så længe du er hos mig, husker jeg dit navn.
Forlad mig aldrig.
Så snart du er væk, glemmer jeg dig.
Det er som om jeg er jomfru.
Som om jeg elsker for første gang.
Min krop har glemt alt der er sket før dette øjeblik.
Kom, tag mig.
Bevæg dig i mig.
Blidt.
Se på mig så du aldrig glemmer mig igen.
Bliv i mig.
Igen.
Jeg vil aldrig glemme dig. Det er umuligt.
Se på mig.
Gid det var mit sidste åndedrag så jeg aldrig glemmer dig.
Jeg må gå nu. Jeg kommer tilbage i aften.
Gå ikke fra mig. Jeg er nødt til det.
Muk ikke.
Her er mit telefonnummer på kontoret.
Hvis du vil snakke med mig, eller hvis der er noget.
Vi ses i aften.
Hej, Elisabeth.
Du genkender vel ikke mig og Solange.
Det er helt normalt.
Jeg er din læge. Solange er min assistent.
Kom, så tager vi dig med hjem.
Nej. Jeg må blive her...
og vente på Robert.
Hvem er Robert?
Du ved ikke engang hvis lejlighed det er.
Om lidt har du også glemt navnet Robert.
Så eksisterer han ikke mere for dig.
Kun lige nu eksisterer. Dette øjeblik.
Du har allerede glemt lejligheden og dens ejer.
Du kan kun genkende mig.
Hvis jeg går, er du alene. Uden erindringer.
Så ved du ikke mere hvor du er, og heller hvem du er.
Hører du, Elisabeth?
Alene, uden erindringer, intet eller ingen at tænke på.
Med et tomt hoved, forfærdeligt tomt.
Nej, bliv hos mig. Vi tager dig med.
Hjælp hende.
Jeg ved ikke hvem du er. Jeg vil ikke med dig.
Du er frit stillet. Du kan gå tilbage til lejligheden.
Hvor var den nu?
Se, du kan ikke engang finde bygningen igen.
Uden os er du fortabt.
Du bor på 30. etage, værelse 35 sammen med Catherine.
Hende husker jeg ikke. Det er lige meget.
Slip mig. Jeg er ikke jeres fange.
Her er det. Kom så.
Hej. Jeg hedder Elisabeth.
Jeg hedder Catherine.
Jeg bor her vist her sammen med dig.
Ja, det kan godt være.
Nogle af tingene er ikke mine. Det må nok være dine.
Genkender du mig ikke?
Nej, desværre. Det burde jeg nok gøre.
Men jeg er syg, forstår du.
Jeg kan ikke fastholde mine erindringer. De forsvinder.
Så har vi noget til fælles.
Jeg har også mistet hukommelsen.
Græd ikke.
Vi kan ikke huske hinanden, men vi var bestemt veninder.
Vi lader som om, vi er barndomsveninder.
Og har kendt hinanden altid. Hvad siger du til det?
Hvor er du sød, Elisabeth.
Ja, vi er barndomsveninder.
Vi er vokset op på landet. Kan du huske det?
Da vi var små legede vi med snegle.
Og senere gik vi... Gik vi...
Ja.
Gik vi i skole sammen. Det husker jeg godt.
Og...
Du fik altid bedre karakterer end mig.
Og du hjalp mig altid med lektierne. Ikke?
Ikke? Ikke? Det kan du da godt huske?
Ikke?
Kan du huske det?
Nå, Elisabeth. Du er kommet tilbage.
Kender du mig? Naturligvis kender jeg dig.
Nu jeg bor her er min hukommelse god igen.
Du er Elisabeth. Du forsvandt for to dage siden.
I skal ikke være kede af det. Dokker Francis vil gøre jer raske.
Se bare på mig. Nu jeg bor her, husker jeg alt.
Det havde jeg nær glemt. Frokosten.
Vi får maden på vores værelse. Som på et hotel.
Eller i et fængsel.
Se bare. Hummersuppe.
Det får man ikke i fængslet.
Catherine?
Du godeste.
Det anede jeg ikke.
Hvorfor har du ikke sagt noget?
Du sagde at vi kendte hinanden fra før i tiden.
Og at vi har leget sammen.
Jeg havde helt glemt...
at jeg ikke har kontrol over mine egne hænder.
Hver bevægelse føles ligesom inde i mit hoved:
Tom. Kaotisk.
Irrationel. Nytteløs.
Mit barn. Har du set mit barn?
Ved du hvor det er, eller ved du måske noget andet?
Forstår du?
Jeg ved helt sikkert at jeg har et barn.
Jeg kan høre dets stemme.
Men lige som jeg er ved at kunne se dets ansigt...
forsvinder det igen.
Jeg ved ikke engang om det er en dreng eller en pige.
Der må da være nogen her som ved det.
Du? Ved du hvor mit barn er?
Sig mig det. Det er min eneste erindring.
Ved du det?
Heller ikke du?
Så er der ikke noget tilbage...
af mit liv, af hvad jeg har lavet, eller hvem jeg var.
Der er ikke mere nogen der ved det.
Hvorfor?
Jeg kan huske det for dig.
Det var en pige. Og hun vil komme tilbage.
Er det sandt? Ved du hvem hun er?
Det er sandt. Det er mærkeligt, men sandt.
Min lille pige. Hvad hedder hun?
Hun hedder...
Alice.
Alice?
Alice. Ja, det hedder hun.
Det er jeg sikker på.
Hvad var det nu min lille pige hed?
Ser du? Vi opfinder erindringer for hinanden.
Visse erindringer dukker op igen.
Vi ved bare ikke om de er ægte eller opfundet.
Se. Det er gamle billeder.
Det er mine.
De kan være af min familie, det kan jeg ikke huske.
Måske husker jeg et ansigt når jeg kigger på dem.
Eller øjne, eller et udtryk, eller et smil.
Noget jeg genkender.
Gode gud, hjælp mig.
Vi er alle fanger, alle gået fra forstanden.
Hvad er der i vejen med ham?
Han har tabt ligevægten.
Han er klodset ligesom mig. Han kan dårligt nok stå.
Ingen af telefonerne i bygningen virker.
Der må være en måde at flygte på.
Flygte, hvordan det?
Hvor vil du tage hen? Hvem kan du tage hen til?
Vi ved ikke noget om os selv.
Lægerne på de underste etager lader alt overvåges.
Ingen kan slippe ud. Ingen prøver på det.
De passer os.
Sommetider er der folk der slet ikke reagerer mere.
De er blevet som dyr. De bliver så fjernet.
Vi ser dem aldrig mere.
Det eneste vi stadig kan, er at røre ved os selv.
Det er vores eneste nydelse.
Det eneste vi ikke glemmer.
Kom.
Godaften. Alle her er ude efter et lille eventyr.
Og alle har brug for hjælp.
Jeg er den eneste her der kan huske.
Om lidt siger du at du har glemt dit værelsesnummer.
Så fortæller jeg dig at det er nummer 35.
Det giver mig visse privilegier, ikke?
Som du vil. Så må du klare dig selv.
Hun er væk.
Hvad med mig? Hvad sker der med mig?
Du gode gud. Jeg kan ikke huske hvem du er...
men du betyder meget for mig.
Du er Veronique.
Det var mørkt.
Vi var flygtet, hånd i hånd.
Så slap du mig.
Lysene.
Billygterne.
Jeg genkender dig ikke. Jeg ved det ikke.
Men vi var bestemt veninder.
Pin ikke din hjerne.
Kom, vi skal ikke skilles mere. Mit værelse er lige her.
Hun finder aldrig vores værelse igen.
Hun kommer ikke tilbage.
Kom tilbage.
Det billede er så stærkt.
Du og jeg, om natten. Vi var flygtet.
Jeg kan ikke huske stedet her. Kan du fortælle om det?
Vi er i et højhus.
Fra den øverste etage kan man se Arc De Triomphe.
Vi er omgivet af højhuse.
Vi ser ikke andre mennesker end dr. Francis...
vagten nedenunder og Solange.
Er der en vagt? Ja. Han er bevæbnet.
Vi er altså lukket inde?
Det ved jeg ikke. Måske.
I vores erindring er vi flygtet. De er efter os.
Jeg skriver dit værelsesnummer ned. Ellers glemmer jeg det.
En seddel.
Med et telefonnummer.
Robert.
Robert?
Det siger mig ikke noget. Det er måske en ven.
Det er i hvert fald en udefra.
Jeg prøver at finde en telefon.
Måske har vagten en.
Hvis Robert er en ven, tager han os væk herfra.
Hvorfor vil du væk herfra?
Vi er gemt væk her. Lukket inde.
Du har ret. Vi venter til i nat.
Så overmander vi vagten og ringer.
Er de andre mennesker i bygningen farlige?
Vi er ikke farlige.
Der sker kun skøre ting i vores hoved sommetider.
Alt er normalt...
undtagen noget i mit hoved.
Også i dit hoved, Elisabeth. Ja, det ved jeg.
Glemsomhed eller klodsethed, det er alt.
Og panik. Og angst.
Har du glemt panikanfaldene?
De kan komme over dig når som helst.
Derfor bliver vi konstant overvåget af et kamera.
Når nogen får et panikanfald, bliver han skør af angst.
Så må vagterne gribe ind.
Ingen her tænker på at flygte.
Det gør jeg. Vi har gjort det en gang.
Jeg tager med. Jeg er din veninde.
Lad som om du går i seng. Jeg går hen på mit værelse.
Der er nogen jeg vil tage med.
Jeg ville være kommet tilbage for at hente dig.
Jeg ville ikke have glemt dig.
Du skulle have stolet på mig.
Jeg ville ikke have glemt dig.
Når det bliver nat, er der kun angsten tilbage...
for dem der er fortabte i højhusene.
Kom, du skal tilbage til dit værelse.
Du kan ikke finde det alene.
Jeg hjælper dig med at tage tøjet af.
Jeg vil ikke være hos dig. Hvor er Jacques?
Du skal adlyde doktorens assistent.
Nej.
Nej, nej.
Kom, så går vi.
Kom så. Ingen må være alene om natten med sin angst.
Nej. Dig.
Kun dig. Ingen sprøjter eller piller.
Kun dig. Alene med dig.
Vil du ikke have at lægen gør dig rask?
Han fjerner angsten, men også tankerne.
Han tømmer mit hoved.
Kom nu.
Kom.
Bliv her.
Bliv stående.
Afspær alle udgangene.
Få alle samlet. Det er et nødstilfælde.
Hej? Det er Elisabeth.
Hvor er du, for pokker?
Hvor kender du mig fra? Det kan jeg ikke huske.
Sig mig hvor du er, så kommer jeg med det samme.
I et stort sort højhus, omgivet af andre højhuse.
Veronique er her også. Vi prøver at slippe væk.
Jeg tror, jeg ved hvor du er.
Vent på mig udenfor. Jeg er der om ti minutter.
Vi må se at komme væk. Jeg er bange.
Det er jeg også pludselig.
Som om højhuset prøver at holde os tilbage.
Jeg vil have dem levende.
Så let slipper du ikke ud af det sorte højhus.
Bliv stående eller jeg skyder.
Se på din veninde.
Hun er død.
Hvad har de gjort ved dig?
Veronique?
Se på mig.
Veronique?
Hvem er Veronique?
Å, nej.
Ikke dig.
Bevæg dig. Befri mig.
Gør noget.
Du må ikke dø.
Min stakkels elskede.
Det er ikke høfligt, sådan en pistol.
Hvor er Elisabeth? I holder hende fanget. Jeg går ikke uden hende.
Kan du spille klaver?
Muk ikke. Kom, så bringer jeg dig derhen.
Forestil dig et klaver. Eller endnu bedre, violiner.
Lad dig lede af violinmusikken.
Hvis du er sød, finder du din elskede igen, senere.
Hvor er Elisabeth? Ti stille.
Dans med mig. Jeg bringer dig til hende om lidt.
Godt. Lad hende bare holde på ham.
Bare lidt længere.
Det er komediespil nok. Hvor er hun?
Det gør ikke noget, Veronique.
Jeg føler at jeg forsvinder.
Jeg kan ikke mere huske hvor vi er eller hvem vi er.
Jeg føler angsten, men hvad er der sket med os?
Min ånd er ved at forsvinde.
Den lukker sig.
Sig mig...
Sig mig hvad du hedder.
Det er sket, ligesom de andre.
De er døde.
Undskyld slaget, men vi blev nødt til det.
Nu kan du ikke skade os mere.
Bygningen er tømt. Mine patienter er væk.
Det er en mærkelige måde du behandler dine patienter.
Hvis du lader os være i fred, skal vi forklare det hele.
Vi har isoleret en gruppe mennesker med en ukendt sygdom.
Vi prøver at behandle dem.
De har selv givet deres tilladelse.
Hvad så med vagterne?
Sygdommen angriber hjernecellerne. De dør langsomt.
Det giver mærkelige reaktioner.
De fleste mister deres hukommelse.
Og også balanceevnen.
De får panikanfald og bliver farlige.
Derfor overvåges de.
Deres hjerneceller dør langsomt.
Jeg ved ikke hvordan denne proces kan stoppes.
Efterhånden bliver de en slags levende døde.
Som planter. Uden tankeevne.
Hvordan er det gået til?
Det er hemmeligt. En beskidt sag.
Og myndighederne dækker over det for at undgå skandale.
Jeg vil se Elisabeth.
Hun er faktisk død nu.
Jeg vil se hende.
Hvis jeg viser dig hende og hun ikke genkender dig...
hvis hun går forbi dig uden at stoppe op...
lader du os så være i fred? Ja.
Vent her. Du får lov at se hende.
Heks.
Hvor er de, for pokker?
Det er for sent. De eksisterer ikke mere.
Den sidste fase i deres tilbagegang er ødelæggelse af ånden.
Hvor er de? Hvor?
Sig det eller det er ude med dig. Hvor er de henne?
Hør her.
Nå? Vi er begyndt.
I vognene får de en sprøjte. Når de er døde, brænder vi dem.
Spar mig detaljerne.
Arbejdsholdet har masker på. Hvorfor?
Det er ubehageligt at se patienternes tomme blik.
Det er nok.
Hvorfor? Skammer du dig over hvad du gør?
Jeg er læge.
Hvad jeg må gøre her, har ikke noget med medicin at gøre.
Hende her lever. Hun bevæger sig.
Vi kan ikke dræbe hende.
Hun er som de andre. Hendes ånd dør.
Hun har flashbacks.
Hun kommer til bevidsthed igen.
Dræb hende, så er vi fri for hende.
Det vil være mord.
Eutanasi, det er det hele.
Hun kan ikke engang tale. Hun er ikke menneske mere.
Giv hende en chance. Lad hende gå.
Godt. Du får at se, hvad hun gør.
Det er som om hun ikke har hørt eller set noget.
Hun lever ikke mere. Lad mig gøre det forbi.
Hendes hjerne er væk. Alle cellerne er døde.
Det er din skyld.
Nej. Der var en lækage i et atomkraftværk.
Eller sabotage på reaktoren.
Med udslip af radioaktive stråler...
som forbigående blev udsat for.
Det har fremkaldt hukommelsestabene og panikanfaldene.
Og det holder du hemmeligt.
Cellerne dør en efter en til de er helt ødelagt.
Jeg har gjort, hvad jeg kunne. Der kan ikke gøres mere.
Vi blev nødt til at skjule dem, ellers var der opstået stor panik.
Derfor puttede vi dem i den sorte bygning.
Så hun er et slags dyr?
Ikke engang det. Snarere en plante.